Владимир Левчев
„Щом огънят и розата станат едно“
Драматизмът на Т. С. Елиът

chitanka.info

Може да се опори дали Т. С. Елиът е най-големият или един от най-големите англоезични поети на 20-и век. Но безспорно е, че той е най-популярният. Оказал е влияние върху поезията далеч отвъд пределите на Великобритания и на англоезичния свят. Още през 1939 г. в Япония започва да излиза списание „Аречи“, което значи „Пуста земя“ — по едноименната поема на Елиът. Между неговите преводачи по света са поетите Георгиос Сеферис, Еуженио Монтале, Артур Лундквист, Хуан Рамон Хименес, Ханс Магнус Енценсбергер. Неговите ученици и подражатели са навсякъде и днес.

И в България Елиът се радва, струва ми се, на голяма популярност. Стиховете му са оказвали както в преводите на Цветан Стоянов от 60-те години, така и в оригинал значително влияние върху много български поети от различни поколения. Парадоксално е при това, че настоящето издание е първият самостоятелен сборник с избрани стихотворения на Т. С. Елиът на български език. Досега са излизали преводите на Цветан Стоянов в антологията „Съвременни английски поети“ (1969 г.) и в избраните преводи на Цв. Стоянов, публикувани посмъртно (1984 г.), преводът на Вл. Свинтила на „Четири квартета“ и други някои инцидентни публикации в пресата. Излизал е през 1980 г. и неголям том с избрани критически произведения на поета, който освен за родоначалник на академичната съвременна поезия в англоезичния свят се смята и за родоначалник на т.нар. „нова критика“. Пиесите на Елиът още не са превеждани.

* * *

Томас Стърнс Елиът е роден на 26 септември 1888 г. в Сейнт Луис, щат Мисури, САЩ, в унитарианско аристократично семейство, което помни своя английски произход — от Ийст Коукър (вж. „Четири квартета“) в Съмърсет, откъдето Елиът се преселват в САЩ през XVII в. От 1906 г, Томас Елиът е студент по философия в Харвардския университет. До 1911 г. вече е написал най-ранните стихове от първата си книга „Прелюди“, „Портрет на една дама“, „Любовната лесен на Дж. Алфред Пруфрок“. В периода 1910–1911 г. учи френска литература и философия в Сорбоната. Пише стихове на френски език, някои от които публикува в книгата „Стихотворения“. На приятеля му от това време Жан Верденал, убит през Първата световна война при Дарданелите, е посветена книгата „Пруфрок и други наблюдения“.

Елиът се връща в Харвард, а през 1914 г. отново е в Европа — първо в Марбургския университет в Германия. След началото на войната заминава за Англия и прави докторска дисертация в Оксфорд. В Лондон се среща с Езра Паунд, а през 1915 г. се жени за Вивиън Хей-Ууд и така остава завинаги в Англия въпреки първоначалните си не особено добри впечатления от тази страна.

През 1915–1916 г. работи като учител. През 1917 г. излиза първата му книга „Пруфрок и други наблюдения“, платена (без знанието на Елиът) от Езра Паунд, който възхвалява младия поет. Книгата обаче няма особен успех. Същата година Елиът започва работа в лондонската банка Лойдс, където остава до 1925 г. Същевременно е и помощник-редактор на списание „Егоист“ до 1919 г., когато издава частно „Стихотворения“. Повечето от тях са известни от неговите „Избрани стихотворения“ като „Стихотворения 1920 г.“ През 1920 г. издава третата си стихосбирка „Ara Vos Prec“, в която събира почти всичките си стихотворения, писани и публикувани преди „Пуста земя“.

Движи се в компанията на философа Бертран Рьсъл (приятел главно на Вивиън), на писателите Вирджиния Улф и Езра Паунд, боледува често — както физически, така и от нервни разстройства, старае се, както твърдят, да бъде англичанин повече от англичаните. От 1922 г. започва да издава списание „Крайтириън“, което продължава да съществува до 1939 г. Там, през 1922 г., а после и в нюйоркското списание „Дайъл“ излиза поемата „Пуста земя“. Именно тя му донася голямата слава. Паунд е съкратил наполовина първоначалния текст, поради което „Пуста земя“ е посветена на него като „illmiglior fabboro“ („по-добрия ковач“). Поемата включва пасажи от по-стари творби на Елиът, а това, което отпада от нея, служи за основа на „Кухите хора“ и други по-късни стихотворения.

През 1925 г. Елиът става директор на издателство „Фейбър енд Гуайър“, по-късно известно като „Фейбър енд Фейбър“. Същата година издава „Избрани стихотворения: 1909–1925 г.“.

През 1927 г. Томас Елиът се отказва от американското си поданство и влиза в аигликанската църква. Една година по-късно изрича прочутата фраза: „Аз съм класицист в литературата, роялист в политиката и англо-католик в религията.“ Поемата „Пепелната сряда“, публикувана през 1930 г. в Лондон и Ню Йорк, бележи повратна точка в творчеството му. От радикален критик на обществото Елиът се е превърнал в църковен проповедник и консерватор. Стилът му еволюира.

През 1932 г. издава избрани критически есета. През 1933 г. се разделя с Вивиън Хей-Ууд, която по-късно полудява и умира в психиатрична клиника през 1947 г. Същата 1933 г. Елиът посещава САЩ и изнася в Харвард лекция, публикувана по-късно като „Ползата от поезията и ползата от критиката“.

През 1935 г. издава първата си пиеса „Убийство в катедралата“. През 1939 г. — книга с детски стихове, по които през 80-те години бе създаден популярният мюзикъл „Котките“. През 1943 г. в Ню Йорк и следващата година в Лондон публикува изцяло „Четири квартета“, поотделно започнали да излизат още от 1936 г. Нобеловата награда за литература Т. С. Елиът получава, през 1948 г.

След тази година пише още три пиеси. През 1957 г. сключва брак с Валери Флетчър. Споделя по-късно, че е имал само два периода в живота си, когато се е чувствал щастлив — в детството си и по време на втория брак. Т. С. Елиът умира в Лондон на 4 януари 1965 г.

* * *

Мисля, че ако с една дума трябва да се характеризира силата на Елиът, тази дума трябва да бъде „драматизъм“. Драматизъм повече в стиховете му, отколкото в драмите. И може би преди всичко вътрешен, слабо изразен във външни събития драматизъм на неговата личност. Тя сякаш е изградена от балансирани съчетания на взаимоизключващи се крайности.

Роден в САЩ и в началото приел Англия без особен възторг, той става британски поданик, англиканец и европоцентрист. Елиът е критик на буржоазността (от християнски позиции — „Хорове към скалата“), но същевременно дългогодишен банков чиновник, който доста добре се справя с лихварската си работа. От една страна, той е моралист, който се възмущава от безнравствеността на съвременното общество („Свиней Агонист“, „Свиней сред славеите“). От друга страна, е правил, макар инцидентни, изявления с антисемитски характер (вж. „Геронтион“). Те са като че ли в преносен смисъл — като изявления против буржоазността, против „лихварството“, — но все пак смущават. По този повод поетът Д. Дж. Енрайт отбелязва: „Един мой приятел направи най-точното наблюдение — «Но, боже мой, той (Елиът) изобщо никого не харесваше!»“ А критикът Алфред Казин заявява: „Ако трябваше като писател от еврейски произход да отхвърлям всички големи писатели, правили антисемитски изказвания, нямаше да има какво да чета.“

Елиът все пак не е приемал фашизма — въпреки че неговият приятел Езра Паунд е фашист (а впрочем и евреин). Сравнително по-голям интерес, макар и само в младежките си години, Елиът проявява към комунистическата идеология. Тогава това е много модно. По-късно поетът става радетел за един вид селска „комуна“, но на строго религиозна основа — християнска селска община от средновековен тип. (Книгата му „Идеята за християнско общество“ излиза в Лондон през 1939 г.) Директно антифашистки смисъл в поетическия призив за обединяване на Кромуел и Чарлс I, на републиканци и монархисти, протестанти и англиканци пред външния враг на Англия можем да открием в „Литъл Гидинг“ — последния от „Квартетите“, писан по време на Втората световна война.

От една страна, Т. С. Елиът е теоретик на деперсонализацията в изкуството за сметка на културната традиция. В своята ранна статия „Традиция и индивидуален талант“ той заявява: „Никой поет, никой творец от кое да е изкуство, сам, откъснат, няма стойност. Неговата значимост, неговата величина се определя от величината на отношението му към покойните поети и творци… трябва да го поставите — за контраст и сравнение — сред мъртвите.“ И още: „Развитието на твореца е постоянна саможертва, постоянно заличаване на собствената самоличност.“ Това негово отношение към творчеството е станало пословично.

От друга страна обаче, в поетическото творчество на самия Елиът винаги личи не само характерният индивидуален почерк, но и автобиографичната основа, личната почва, от която е израснала преднамерено надличната му „дантевска“ поезия. „Пуста земя“ например, добилата шумна известност поема, с която той става в очите на своите читатели изразител на общите настроения след Първата световна война, има всъщност силно автобиографична основа. Въпреки че „Пуста земя“ донякъде прилича на колаж от цитати, не само чувстваме индивидуалния, интонационно своеобразен глас на Елиът, но виждаме и тясно личната основа на част от текста. Не е трудно да познаем например в „Игра на шах“, втората част от поемата, гласовете на самия поет и на неговата първа съпруга Вивиън, страдащи и двамата по това време от болезнено нервно разстройство, отдадени на светски живот в столичния културен елит, а същевременно неспособни на пълноценен контакт, винаги затворени в своята собствена чувствителна и наранима душевност.

От една страна, Елиът изгражда поезията си като колаж, с многобройни реминисценции, алюзии и преки цитати главно от Библията и Данте (в по-ранните му произведения се чува ясно и гласът на Бодлер). Лапидарността, накъсаността и ерудитската многоплановост са съзвучни на съвременното тясноспециализирано общество, разпадащо се на микрообщества без обща цел и смисъл. Можем да видим дори сходство с постмодернизма и деконструктивизма, което прави Елиът поет на време бъдеще за него самия.

Същевременно цялата му поезия е обединена от една мощна, единна фонова емоция, а в по-късните му произведения към нея се наслагва и чисто идеологическият фон на християнството. (Тези по-късни произведения — „Пепелната сряда“ и „Четири квартета“ — като че ли са най-добри и завършени.) Така поезията му става сетивна, интуитивно достъпна, което контрастира с нейната херметичност и висока ерудираност. Елиът е силно драматичен поет. Дори може да се каже — театрален.

Затова при цялата си елитарност той съумява да бъде и невъобразимо популярен, което е все по-трудно за един сериозен поет в наше време.

Елиът е модерен поет, новатор, но същевременно сам се обявява за класицист и е баща на съвременната академична поезия. Той съчетава на пръв поглед несъвместими противоположности, при него „розата и огънят са едно“, лично и традиционно, ужас и ирония, свободен стих и сложни метрически фигури съжителстват в органично цяло.

„Никой стих не е свободен за човека, който иска да свърши добра работа“ — казва Елиът още в началото на 20-те години. Освен това в есето за Езра Паунд (1928 г.) не без самочувствие, но и не без основание заявява, че има три типа английски Vers libres — неговият собствен, този на Паунд и на учениците на Уитман. Но Паунд е по-скоро великолепен интерпретатор на класически образци, а това, което пише Уитман, според Елиът е „голяма проза“, не и поезия. Елиът в този смисъл е по-сроден с Паунд, но той не модернизира класиката, а по-скоро довежда до класическо съвършенство на формата свободния стих с неговите силно експресивни интонации.

Томът с кореспонденцията на Елиът, издаден през 1988 г. от „Фейбър“, започва с откъс от едно впечатляващо писмо до поета от най-голямата му сестра Ада, писано през 1943 г., когато тя е на смъртно легло: „…Когато ти беше мъничко момченце и се учеше да приказваш, често изговаряше ритъма на изречения, но без да изговаряш думите — възходящата и низходящата интонация на нещата, които се мъчеше да кажеш. Аз ти отговарях по същия начин — нищо не казвах, но все пак разговарях с теб, както си седяхме един до друг на стълбата, на улица Локус 2635. И ето сега ти мислиш за ритъма преди думите в едно ново стихотворение!… Мило малко момче!“ Ада Елиът Шефилд има предвид есето „Музиката на поезията“, публикувано през 1942 г. И наистина поезията на Елиът ни внушава сякаш своя смисъл отвъд думите.

Мисля, че това, което прави в най-голяма степен Т. С. Елиът съвременен днес, дори по-съвременен, отколкото е бил в средата на века, е неговият европоцентризъм и желанието му европейският свят да се върне към християнските ценности. Елиът мечтае всъщност за обединена Европа. Обединена в културно отношение, защото културата й по произход е обща. Тези идеи стоят в основата на списание „Крайтириън“. Но и самият Елиът, макар и американец по рождение, е колкото англичанин, толкова и французин, писал е на (и е превеждал от) френски, влиял се е от френските декаденти. Същевременно за него най-великият поет е Данте — той присажда Данте на почвата на английската културна традиция в собствените си стихове.

Колкото до потапянето на Елиът в християнската религия, това също е твърде актуално днес, след краха на тоталитарните идеологии в Европа, когато може би сме в началото на едно религиозно възраждане. Елиът сякаш го предвижда още когато съветският и италианско-немският тоталитаризъм са в разцвета си.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.